A Dunánál (Hungarian)
1 A rakodópart alsó kövén ültem, néztem, hogy úszik el a dinnyehéj. Alig hallottam, sorsomba merülten, hogy fecseg a felszín, hallgat a mély. Mintha szívemből folyt volna tova, zavaros, bölcs és nagy volt a Duna.
Mint az izmok, ha dolgozik az ember, reszel, kalapál, vályogot vet, ás, úgy pattant, úgy feszült, úgy ernyedett el minden hullám és minden mozdulás. S mint édesanyám, ringatott, mesélt s mosta a város minden szennyesét.
És elkezdett az eső cseperészni, de mintha mindegy volna, el is állt. És mégis, mint aki barlangból nézi a hosszú esőt - néztem a határt: egykedvű, örök eső módra hullt, színtelenül, mi tarka volt, a múlt.
A Duna csak folyt. És mint a termékeny, másra gondoló anyának ölén a kisgyermek, úgy játszadoztak szépen és nevetgéltek a habok felém. Az idő árján úgy remegtek ők, mint sírköves, dülöngő temetők.
2 Én úgy vagyok, hogy már százezer éve nézem, amit meglátok hirtelen. Egy pillanat s kész az idő egésze, mit százezer ős szemlélget velem.
Látom, mit ők nem láttak, mert kapáltak, öltek, öleltek, tették, ami kell. S ők látják azt, az anyagba leszálltak, mit én nem látok, ha vallani kell.
Tudunk egymásról, mint öröm és bánat. Enyém a múlt és övék a jelen. Verset írunk - ők fogják ceruzámat s én érzem őket és emlékezem.
3 Anyám kun volt, az apám félig székely, félig román, vagy tán egészen az. Anyám szájából édes volt az étel, apám szájából szép volt az igaz. Mikor mozdulok, ők ölelik egymást. Elszomorodom néha emiatt - ez az elmúlás. Ebből vagyok. "Meglásd, ha majd nem leszünk!..." - megszólítanak.
Megszólítanak, mert ők én vagyok már; gyenge létemre így vagyok erős, ki emlékszem, hogy több vagyok a soknál, mert az őssejtig vagyok minden ős - az Ős vagyok, mely sokasodni foszlik: apám- s anyámmá válok boldogon, s apám, anyám maga is ketté oszlik s én lelkes Eggyé így szaporodom!
A világ vagyok - minden, ami volt, van: a sok nemzedék, mely egymásra tör. A honfoglalók győznek velem holtan s a meghódoltak kínja meggyötör. Árpád és Zalán, Werbőczi és Dózsa - török, tatár, tót, román kavarog e szívben, mely e múltnak már adósa szelíd jövővel - mai magyarok!
... Én dolgozni akarok. Elegendő harc, hogy a múltat be kell vallani. A Dunának, mely múlt, jelen s jövendő, egymást ölelik lágy hullámai. A harcot, amelyet őseink vívtak, békévé oldja az emlékezés s rendezni végre közös dolgainkat, ez a mi munkánk; és nem is kevés. Source of the quotation | http://mek.oszk.hu |
![](https://www.babelmatrix.org/upload/cover/512_attis.jpg) |
|
Au bord du Danube (French)
1 Sur une pierre au bord du fleuve assis, je vis voguer l’écorce d’un melon. A peine j’entendis, plongé dans mes soucis, l’écume papoter, et se taire le fond. Tel jailli de mon cœur d’un seul élan, le Danube allait, trouble, sage et grand.
Tels des muscles à leur tâche attelés quand l’homme martèle, maçonne ou lime, se retendait, avant de s’épuiser, chaque remous et chaque vague infime. Comme maman, me berçait l’eau tranquille et lavait la lessive d’une ville.
La pluie commence, quelques gouttes rares, puis cesse par manque de conviction. Pourtant tel d’une grotte on fixe son regard sur une longue pluie, je scrutai l’horizon. Autrefois si coloré, le passé pleuvait, fané, sans plus vouloir cesser.
Le Danube coulait. Et comme des enfants dans le giron d’une mère féconde à l’esprit absent, jouaient sagement et réjouies me souriaient les ondes. Le flot du temps les faisait vaciller, immense cimetière aux stèle descellées.
2 Voilà cent fois mille ans que je contemple ce qui soudain se révèle à mes yeux. Un seul instant clôt du temps tout l’ensemble qu’observent avec moi cent mille aïeux.
Je vois ce qu’ils n’ont pas pu voir jadis pris par le labour, l’amour et la guerre; mais ce que ne peut voir leur petit-fils, ce sont eux qui le voient, n’étant plus que matière.
Tels chagrin et joie, nous nous connaissons. Le passé me revient; leur dû, c’est le présent. Nous écrivons des vers: ils tiennent mon crayon, moi, je me souviens d’eux, et en moi je les sens.
3 Ma mère était Coumane, et j’avais comme père un Siculo-Roumain – ou roumain tout entier? J’aimais les douces bouchées de ma mère; de père, les bouchées de vérité. Mes gestes vivent leurs enlacements. Parfois, cela me remplit de tristesse, étant moi-même issu de cet effacement. A moi – “Tu verras, sans nous… –” ils s’adressent.
Ils s’adressent à moi, car déjà je suis eux; c’est ainsi que moi, faible, je puis être non seulement fort, mais plus que nombreux: depuis la nuit des temps, tous mes ancêtres. Je suis l’Aïeul qui en des descendants se brise: heureux, je deviens mon père et ma mère qui à leur tour en moitié se divisent: en Un plein d’âme ainsi je prolifère.
Je suis tout l’Univers – tout ce qu’il pouvait être: les nations ennemies, chaque tribu. Avec les vainqueurs morts, je refais leur conquête et souffre du supplice des vaincus. Árpád, Zalán… Les guerres des ancêtres… Mongols et Turcs, Slovaques et Roumains sont réunis dans ce cœur dont la dette est un futur serein – Hongrois contemporains!
… Je veux travailler. Il est suffisant, ce combat pour qu’on avoue le passé. Du Danube qui est futur, passé, présent, les doux flots ne cessent de s’embrasser. La mémoire dissout en une paix posthume les luttes acharnées de nos aïeux. Régler enfin nos affaires communes, c’est notre devoir. Et ce n’est pas peu.
Uploaded by | P. T. |
Source of the quotation | http://www.c3.hu/~eufuzetek/fr |
|