A reményhez (Hungarian)
Földiekkel játszó Égi tünemény, Istenségnek látszó Csalfa, vak Remény! Kit teremt magának A boldogtalan, S mint védangyalának, Bókol untalan. Sima száddal mit kecsegtetsz? Mért nevetsz felém? Kétes kedvet mért csepegtetsz Még most is belém? Csak maradj magadnak! Biztatóm valál; Hittem szép szavadnak: Mégis megcsalál.
Kertem nárciszokkal Végig ültetéd; Csörgő patakokkal Fáim éltetéd; Rám ezer virággal Szórtad a tavaszt S égi boldogsággal Fűszerezted azt. Gondolatim minden reggel, Mint a fürge méh, Repkedtek a friss meleggel Rózsáim felé. Egy híját esmértem Örömimnek még: Lilla szívét kértem; S megadá az ég.
Jaj, de friss rózsáim Elhervadtanak; Forrásim, zöld fáim Kiszáradtanak; Tavaszom, vígságom Téli búra vált; Régi jó világom Méltatlanra szállt. Óh! csak Lillát hagytad volna Csak magát nekem: Most panaszra nem hajolna Gyászos énekem. Karja közt a búkat Elfelejteném, S a gyöngykoszorúkat Nem irígyleném.
Hagyj el, óh Reménység! Hagyj el engemet; Mert ez a keménység Úgyis eltemet. Érzem: e kétségbe Volt erőm elhágy, Fáradt lelkem égbe, Testem földbe vágy. Nékem már a rét hímetlen, A mező kisült, A zengő liget kietlen, A nap éjre dűlt. Bájoló lágy trillák! Tarka képzetek! Kedv! Remények! Lillák! Isten véletek!
1803 Source of the quotation | http://mek.niif.hu |
![](https://www.babelmatrix.org/upload/cover/1110_csokonai_kep.jpg) |
|
To Hope (English)
To mortal eyes, you, Hope, do seem a form divinely sweet; but eyes of gods can pierce the dream and see your blind deceit. Unhappy men in times of ill create you for their easing; and as their Guardian Angel still they worship without ceasing. Why do you flatter me with praise? Why do you then deride me? Why in my bosom do you raise a dubious heart to chide me? Stay far and fair beyond my reach, as first my soul you greeted! I had depended on your speech, but you have ever cheated. With jonquil and with daffodil you planted all my garden, and introduced a chattering rill to be my orchard's warden; you did bestrew my laughing spring with many a thousand flowers, the scents of Heaven did you fling to perfume all its hours; my thoughts, like bees, found morning sweet 'mid garden plots and closes, and hovered 'round in fragrant heat above my heavy roses. One hope possessed my soul apart, one radiant prospect joyed me, my garden lay in Lilla's heart its wonders never cloyed me. But, ah, the roses of my ease Have withered quite away; my sparkling brook and shady trees are dead and dry today. The springtime of my happiness is winter now instead; my dreams are gone beyond redress, my fairy world has fled. Ah, would you leave me but my lass, the Lilla of my passion, I'd let all sad complaining pass nor mourn in any fashion. Within her arms I could forget misfortune, grief, and pain; no wreath of pearl could match my girl were she with me again! Depart from me, O cruel Hope! Depart and come no more; for blinded by your power I grope along a bitter shore. My strength has failed, for I am riven by all my doubt and dearth; my tired spirit longs for Heaven my body yearns for earth. I see the meadows overcome with dark consuming blight; the vocal grove today is dumb; the sun gives place to night. I cannot tune this trill of mine! My thoughts are all askew! Ah, heart! Ah, hope! Ah, Lilla mine! May God remember you!
|